Sukorói Zenei Nyár
2010

I. hangverseny

2010. július 10. / 19 óra

Kadácsi Tamara klarinétművész és Teleki Miklós orgonaművész hangversenye
Zongorán közreműködik: Kovács Éva

Sok szeretettel köszöntöm a Sukorói Zenei Nyár 2010 sorozat első koncertjén megjelent kedves zenebarátokat! Ma este a székesfehérvári Hermann László Zeneiskola és Zeneművészeti Szakközépiskola művésztanárainak hangversenyét hallgathatjuk meg – Kadácsi Tamara klarinétművész, Kovács Éva zongoratanár és Teleki Miklós orgonaművész több évszázad hangszeres zenéjéből állították össze gazdag programjukat.  

Nyitószámként az opera kialakulásában kulcsszerepet játszó Firenzei Camerata egyik vezető zeneszerzője, Giulio Caccini Ave Maria-ja csendül fel. Caccini (aki 1550 körül született Tivoliban és 1618-ban halt meg Firenzében) kora egyik leghíresebb énekese volt, 1602-ben, Firenzében bemutatott Euridice-je egyike az operaműfaj első jelentős darabjainak. Fő műve, az 1601-ben megjelent Le Nuove Musiche a hangszerkísérettel ellátott szólóének, az úgynevezett monódia talán legfontosabb gyűjteménye. Caccini stílusát a behízelgő dallamosság, a szép éneklés, olasz kifejezéssel a bel canto jellemzi. Nemcsak ő maga volt hírneves előadó, de felesége és gyermekeik is jeleskedtek az éneklés művészetében. Hangversenyünk nyitószámát, az Ave Maria-t (melynek szerzősége egyébként bizonytalan, csak a hagyomány köti Caccini nevéhez) klarinét-átiratban halljuk, Kadácsi Tamara és Kovács Éva előadásában.

Szólaljon most meg a hangszerek királynője: az 1653–1706 között élt kiváló német barokk zeneszerző és orgonista, Johann Pachelbel d-moll prelúdiuma következik. Pachelbel Nürnbergben végezte tanulmányait, majd számos osztrák és német városban működött: Bécsben, Eisenachban (itt kötött ismeretséget a Bach-családdal: Johann Sebastian apjának, Johann Ambrosiusnak jó barátja, bátyjának, Johann Christophnak mestere lett), Erfurtban, Stuttgartban, Gothában; végül szülővárosában, Nürnbergben fejezte be sajnos nem túl hosszú pályafutását. A kora egyik legnagyobb orgonistájának tartott mester zenéjének jellegzetessége, hogy benne rendkívül invenciózusan ötvöződik az olasz hatást mutató, dallamos és virtuóz dél-német és a cantus firmushoz kötött, bonyolultabban szerkesztő, variációs eljárásokat kultiváló közép-német orgonastílus. A 18. század gyakorlatában a prelúdium (szó szerint előjáték) bevezető funkciót látott el. Számtalan formája létezik; feladata a muzsikus szellemi és testi felkészítése a prelúdiumot rendszerint követő kötött formájú tétel, a fúga előadására. Teleki Miklós játszik.

Az orgonaprelúdium után most egy szólóhangszeres prelúdium következik – átiratban. Johann Sebastian Bach 1717 és 1723 között egy kis német fejedelemség, Köthen udvari karmestereként működött, ahol zeneszerető és kiváló amatőr muzsikus gazdája, Leopold válogatott muzsikusokból pompás zenekart szervezett, melynek vezetésével a mestert bízta meg. Bach azonban nemcsak zenekari műveket írt együttese számára (pl. a híres Brandenburgi versenyeket), hanem különböző kamaradarabokat is. Ezek között előkelő helyet foglalnak el hegedűre, illetve csellóra írott szólószvitjei és szonátái, melyek kíséret nélkül, tehát csak e többszólamú játékra kevésbé alkalmas hangszerekre készültek. Most a BWV 1008-as jegyzékszámú d-moll csellószvit prelúdiumát halljuk klarinét-átiratban. (E meditatív hangulatú, elmélyült bevezető tételt tánctételek sora követi.) Kadácsi Tamara játszik.  

Londonban élt és működött 1659 és 1695 között az angol királyi udvar megbecsült muzsikusaként a 17. század egyik legkiemelkedőbb zeneszerzője, az angol zene történetének máig egyik legjelentősebb alkotója, Henry Purcell. Szerteágazó tehetségét mutatja, hogy a zeneszerzés mellett hangszeresként, énekesként, sőt hangszerészként és orgonaépítőként is nevet szerzett magának. Hatalmas életművében az operától a színpadi kísérőzenén, az egyházzenei műfajokon és a különböző kamarazenei darabokon át az orgonaművekig mindent megtalálhatunk, a legmagasabb művészi színvonalon. Életének egyes szakaszaiban hivatásos orgonistaként működött: 1679-től a Westminster apátságban, 1683-tól pedig a királyi kápolnában. Most három kis orgonadarabját halljuk, három Air-t (vagyis áriát): érdemes megfigyelni, hogy a cím azonossága ellenére három különböző karakterű kompozíció csendül fel (C-dúrban, d-mollban és g-mollban), Teleki Miklós előadásában. 

Az olasz barokk zene egyéni hangú, jelentős mesterei voltak a Marcello-fivérek: az 1669-ben Velencében született, 1747-ben Padovában elhunyt Alessandro és az 1686-ban Velencében született, 1739-ben Brescia-ban elhunyt Benedetto. Kettejük közül a jogi tanulmányokat is folytatott Benedetto vált híresebbé, testvére zenéjét manapság jóformán egyetlen kompozíciója, d-moll oboaversenye képviseli a világ nagy hangversenytermeiben. Ez a darab viszont minden Best of Barock gyűjtemény kihagyhatatlan darabja – kiválósága mellett még egy adattal érvelek: Johann Sebastian Bach is felvette azon olasz versenyművek sorába, melyekből billentyűs átiratot készített. Most két tételt hallunk a műből: az álmodó szépségű lassú, majd a virtuóz, mozgalmas zárótétel csendül fel Kadácsi Tamara és Kovács Éva előadásában. 

Ismét Purcell-muzsika: újabb három kis orgonaművet hallunk. Az angol hangszeres zenére mindig is jellemzőek voltak a programzenei törekvések: az elsőként felhangzó darab is idevág, hiszen címe Trumpet tune – vagyis az orgonistának hangszere lehetőségeihez mérten a trombita fanfáros hangzását kell felidéznie. Ezt követően két tánctétel szól: egy ¾-es metrumú, elegáns Menüett és egy mozgalmas, ünnepi hangzású Round O (rondó). Megjegyzem, hogy ennek az Abdelazar című színházi kísérőzenéből származó tételnek a témájára komponálta Benjamin Britten pompás Változatok és fúga egy Purcell-témára című zenekari művét. Teleki Miklós orgonál.

Az angol zenét ismét olasz váltja, de a barokkból most a 18. század második felébe, a zenei klasszika időszakába lépünk előre. Ekkor működött a kor olasz operazenéjének egyik nemzetközileg is igen elismert komponistaegyénisége, az 1749-ben született és 1801-ben meghalt Domenico Cimarosa. A mester Nápolyban tanult, itt is mutatták be 1772-ben első operáját, melyet számos sikeres darabja követett. Az ezt követő években felváltva élt Nápolyban és Rómában: mindig ott, ahol premierje volt. Ez természetesen nem azt jelenti, hogy csak e két város közönsége hallhatta darabjait, hiszen minden olasz város operaházában, sőt egész Európában óriási érdeklődéssel várták újabb és újabb bemutatóit. Nemzetközi hírnevét jelzi, hogy 1787-ben Szentpétervárra hívták, ahol az egyre markánsabban kibontakozó operaéletben szántak neki vezető pozíciót. Innen 1791-ben Bécsbe ment, itt az udvari karmester tekintélyes pozícióját foglalta el. 1793-tól újra Nápolyban élt, azonban 1799-ben belekeveredett egy a várost akkoriban kormányzó Bourbonok elleni felkelésbe, emiatt letartóztatták, és halálra ítélték. Befolyásos pártfogóinak sikerült megmenteniük életét, de a börtönbüntetést nem kerülhette el. Kiszabadulása után vissza akart térni nagy sikereinek színhelyére, Szentpétervárra – ám útközben, Velencében váratlanul elhunyt. (Egyes feltételezések szerint a csak színleg megbocsátó Bourbonok egyszerűen megmérgeztették…) 64 operája mellett oratóriumokat, miséket, egy Requiemet, 32 zongoraszonátát, mintegy 100 áriát és dalt ismerünk tőle. A zenetörténet mindenekelőtt az olasz opera buffa, vagyis a vígopera egyik legjelesebb mestereként tartja számon, leghíresebb műve is ebbe a kategóriába tartozik: a Bécsben, 1792-ben bemutatott A titkos házasság. (Ehhez a darabhoz egy máig élő rekord kapcsolódik: az ősbemutatón akkora sikert aratott, hogy a bravózó, tapsoló közönséget egyszerűen nem lehetett kituszkolni a színházból. A jelenlevő II. Lipót császár parancsára erre az egész operát még egyszer előadták az elejétől a végéig!) Most hangszeres zenéjéből kapunk ízelítőt: C-dúr oboaversenyének III–IV. tételét játssza el Kadácsi Tamara és Kovács Éva. Mint minden vérbeli olasz operaszerző, úgy Cimarosa sem tagadja meg magát instrumentális muzsikájában sem: a lassú tétel behízelgően dallamos, siciliano-ritmikájú hangszeres ária, a rákövetkező gyorstétel pedig mozgalmas figurációival az előadó hangszeres virtuozitását állítja reflektorfénybe. 
 
A Cimarosa-oboaverseny után – az időben kissé visszakanyarodva – ismét Pachelbel mester muzsikája szól, az f-moll passacaglia. Ez a kifejezés egy, a barokk zenében igen népszerű kompozíciós technikát takar: lényege, hogy egy állandóan ismétlődő, párhangos motívumra épül fel a darab, mely általában a basszus-szólamban hangzik fel, de a felsőbb szólamokba is felkerülhet. Jelen esetben egy négyhangos, lefelé haladó, a pedálszólamban bemutatkozó skálamenet válik a rákövetkező, egyre elmélyültebb variációkat hozó sorozat szilárd alapjává. Még egy megjegyzés: a passacaglia igen különleges, a művészetek között igazából csak a zenében megoldható feloldása egy paradoxonnak, az állandóság és a változás, az egy helyben állás és a folyamatos előrehaladás elvileg egymást kizáró kettősségének. Teleki Miklós játszik.

Az előbbiekben Caccini Ave Maria-ját hangszeres változatban hallottuk, idézzük most fel a szöveget is: 

„Üdvözlégy Mária, kegyelemmel teljes, az Úr van teveled, áldott vagy te az asszonyok között és áldott a te méhednek gyümölcse, Jézus. Asszonyunk, Szűz Mária, Istennek szent Anyja, imádkozzál érettünk, bűnösökért, most és halálunk óráján. Amen.” 

E szép imádság alighanem legismertebb megzenésítését Schubertnek köszönhetjük. A mester 1825-ben komponálta e darabját, melyről talán kevesen tudják, hogy egy Walter Scott-mű nyomán készült: a Tavi kisasszony című verses eposz női szereplője, Ellen énekli – a költemény szerint hárfakísérettel. Schubert a hárfát a kíséret gyengéden hullámzó szextola-mozgásával utánozza, mely felett szabadon száll a megejtő szelídségű melódia. Kadácsi Tamara és Kovács Éva előadásában halljuk a darabot.

Hangversenyünk vége felé közeledve most a 20. századi magyar zene egyik meghatározó mestere, Kodály Zoltán három kis műve csendül fel az Epigrammák sorozatból. A kilenc rövid darab 1954 őszén keletkezett, eredetileg szöveg nélkül (utóbb Kistétényi Melinda írt rájuk szép verseket). E kis műveket Kodály szerényen „olvasógyakorlatoknak” nevezte el, melyek mindenekelőtt az énekhang és a hangszeres kíséret közötti együttműködést, a tiszta intonációt gyakoroltatják. Ugyanakkor a pedagógiai funkción messze felülemelkedve igazi gyöngyszemek ezek, a klasszikus-romantikus harmóniavilág és Kodály személyes, a magyar népzene motívumkincsére alapozott stílusának csodálatos ötvözetei. A 2. és a 3. számú darabok lassú, dallamos zenék, az 5. szám táncos lendületű, vidám hangulatú kis miniatűr. Kadácsi Tamara és Kovács Éva játszik.

Hangversenyünk záródarabja Johann Sebastian Bach egyik ismert orgonaműve, a BWV 561 a-moll fantázia és fúga. A 18. század orgonazenéjének egyik jellegzetes formaképletével állunk szemben: egy szabadabb szerkesztésű első részt (fantáziát) követően egy rendkívül koncentrált, kötött tétellel, fúgával folytatódik a kompozíció. Jelen esetben végül egy háromrészes formával lesz dolgunk: a fantáziában a pedál hosszan kitartott orgonapontjai felett improvizációszerű futamok és figurációk hangoznak fel, ezután következik a mozgalmas, lendületes fúga. A darab zárószakaszában azonban ismét visszatérünk a kezdet szabad, rögtönzést idéző zenéjéhez. A művet Teleki Miklós szólaltatja meg.

Köszönjük a figyelmet, szeretettel várunk mindenkit a sorozat következő hangversenyeire, mindenekelőtt a július 19-i klasszikus kamaraestre, melyen Kertész Ágnes hegedű- és Balog Zsolt zongoraművész Haydn-Mozart-programját hallgathatják meg!

Sukorói Zenei Nyár
2010

I. hangverseny

2010. július 10. / 19 óra

Kadácsi Tamara klarinétművész és Teleki Miklós orgonaművész kamaraestje
Zongorán közreműködik: Kovács Éva

Műsor:

Caccini: Ave Maria

Pachelbel: d-moll prelúdium

Bach: d-moll csellószvit BWV 1008 – Preludium

Purcell: Három orgonadarab

Marcello: d-moll oboaverseny – II–III. tétel

Purcell: Három orgonadarab

Cimarosa: C-dúr oboaverseny – I–IV. tétel

Schubert: Ave Maria 

Kodály: Epigrammák – 2., 3., 5. darab

Bach: a-moll fantázia BWV 561