Sukorói Zenei Nyár
2010

II. hangverseny

2010. július 19. / 19 óra

Kertész Ágnes hegedűművész és Balog Zsolt csembalóművész kamaraestje

Szeretettel köszöntöm a kedves zenebarátokat a Sukorói Zenei Nyár 2010 programsorozat második estjén! Ma este Budapestről érkezett művészvendégeink, Kertész Ágnes hegedű- és Balog Zsolt zongora- és csembalóművész előadásában Mozart és Haydn billentyűs és kamarazenéjéből hallgathatunk meg két-két darabot. 
A 18. század zenéjének e két óriását – ha viszonylag kevés személyes találkozásukról tudunk is – kölcsönös nagyrabecsülésen, egymás tehetségének feltétlen elismerésén alapuló, baráti viszony fűzte egymáshoz. Kétség sem fér hozzá, hogy kortársaik közül kizárólag egymással mérték magukat s nem ismertek el más jelentékeny zenei hatást az 1780-as években azon kívül, amit egymásra gyakoroltak. Barátságuk Bécsben alakult ki: feltehetően 1783-ban vagy 1784-ben találkoztak először, valószínűleg egy koncerten, vagy házi muzsika alkalmával. Kapcsolatuk elmélyülésére 1785-ben egy csodálatos műcsoport utal: Mozart hat darabból álló, ún. Haydn-kvartettjei. Ez a vonósnégyes-műfaj történetében külön fejezetet jelentő sorozat 1785-ben „az én kedves Haydn barátomnak” szóló, igen meleghangú ajánlással jelent meg a bécsi Artaria cégnél. (Meglehetősen szokatlan dedikáció volt ez abban az időben: a komponisták lehetőleg befolyásos arisztokratáknak ajánlották műveiket, nem pedig egy „egyszerű” zeneszerzőnek!) Az idősebb mester sem maradt adós a fiatalabb pályatárs iránti elismerés kifejezésével. Amikor 1785 februárjában az előbb említett vonósnégyesek három darabját egy házi koncert alkalmával megszólaltatták, Haydn e szavakkal fordult a jelenlevő Leopold Mozarthoz, Mozart édesapjához: „Isten előtt mondom, mint becsületes ember, hogy fia a legnagyobb zeneszerző, akit személyesen vagy névről ismerek: ízlése van, s amellett a legnagyobb zeneszerzői tudása.”. 1787-ben pedig, a prágai Franz Rott impresszárióhoz írott levelében (aki operát rendelt tőle), miután elismerte Mozart elsőbbségét a színpadi zene területén, így folytatta: „Bár minden zenebarátnak, de kivált a nagyuraknak lelkébe véshetném Mozart utánozhatatlan műveit, oly mélyen, olyan zenei megértéssel, oly nagy érzésekkel, ahogy én értem és érzem őket: versengenének akkor a nemzetek, hogy városaik falai között ily drágaságot mondhassanak magukénak. […] Bosszant, hogy ezt a hasonlíthatatlan Mozartot még nem alkalmazta a császári és királyi udvar! Bocsásson meg, amiért kijöttem a sodromból. Túlságosan szeretem ezt az embert.”

Csendüljön fel tehát a két nagymester muzsikája! Először Mozart KV 376 F-dúr hegedűszonátáját halljuk. A kompozíció 1781 nyarán keletkezett Bécsben, egy hat darabból álló hegedűszonáta-sorozat tagjaként. (Keresve sem találhattak volna vendégeink alkalmasabb kompozíciót e nyáresti hangverseny megkezdésére!) Három tételből áll, a nyitó Allegro igen mozgalmas muzsika. Három zengő akkorddal, egy képzeletbeli színház függönyének felvonásával indul, majd vidám, lendületes témákból építkezik a szonátaformájú tétel. A második tétel elbűvölően dallamos, szelíd Andante B-dúrban: a két hangszer párbeszédére épül. Végül egy Allegretto grazioso tempójelzésű Rondeau szól: az indulóra emlékeztető téma visszatérései között hangulatos közjátékok hangoznak fel, s bőven kapunk ízelítőt Mozart pajkos humorából is a rondótémára visszavezető, beszédes frázisokban. Kertész Ágnest és Balog Zsoltot hallják.

Második számunk Mozart egyik legismertebb és legzseniálisabb billentyűs műve, a KV 397 d-moll fantázia. A szakirodalom megoszlik a mű keletkezési idejének tekintetében: egyes kutatók 1782 elejére, mások 1786–87-re teszik a kompozíció születését. Ez a fantázia (a többihez hasonlóan) minden bizonnyal Mozart hangverseny-rögtönzéseinek utólagos lejegyzése. A darab három részes: az improvizációszerű, akkordfelbontásokból álló első szakaszt követően egy makacsul vissza-visszatérő, melankolikus d-moll dallam hangzik fel, fájdalmas kitörésekkel, majd egy optimista hangvételű D-dúr téma bemutatását és rövid kidolgozását halljuk. Balog Zsolt játszik.

Haydn hosszú pályafutása alatt az általa használt billentyűs hangszerek tekintetében döntő változás állott be: az 1760-as években még csembalóra írta darabjait; az 1770-es években a csembaló mellett megjelenik a fortepiano vagy a clavichord (ez a gyakorlatban azt jelenti, hogy mindkét hangszeren el lehetett játszani a műveket); végül az 1780-as évektől már egyértelműen fortepiano-ra komponált a mester. Hangversenyünket G-dúr szonátája (HOB XVI/27) folytatja, mely egy, a Haydn-műjegyzékbe „Anno 1776” megjegyzéssel bejegyzett hatos sorozat része. A szakirodalom egyértelműen műkedvelőknek szánt kompozíciókról beszél e sorozat kapcsán, hiszen a művek technikai nehézségei nem érik el a koncertpódiumra tervezett kései szonáták szintjét. Talán ez a koncepció magyarázza, hogy az előadókészséget valóban próbára tevő, igazi Adagio-lassútétel nem is szerepel bennük: helyét négy darabban is Menüett veszi át.  
A G-dúr szonáta egy Allegro con brio (vagyis élénken, hevesen) tempójelzésű, szonátaformájú, terjedelmes tétellel indul. A nyitótételt derűs, igen dallamos Menüett követi, a Trióban kissé melankolikusabb moll-színekkel. A záró finálé igazi Haydn-i formaremeklés: az indulást követően téma és variációk-formára gyanakodhatnánk, a kontratánc-jellegű témát két „szabályos” variáció követi; ezt követően mintha újra a témát hallanánk – de hirtelen elsötétedik a zene, a téma úgynevezett minore-változata szól; ezután következik csak a valódi visszatérés, mely briliáns változatokban hozza újra a témát. Balog Zsolt játszik.

Végezetül Haydn g-moll trióját halljuk (HOB XV/1), mely a műjegyzék tanúsága szerint 1766-ban keletkezett, tehát egy viszonylag korai műről beszélünk. (Haydn ebben az időben már az Esterházy-család muzsikusaként működött.) Talán meglepetést kelthetett a kedves zenebarátok körében, hogy bár trióként konferáltam be a soron következő művet, csak két muzsikus fog a három előadót követelő mű megszólaltatásához. Hadd oldjam fel a látszólagos ellentmondást: Haydn trióinak legnagyobb része a kor ízlését kiszolgálva a billentyűs hangszer vezető szerepére számítva íródott. A gyakorlatban ez úgy néz ki, hogy a cselló a billentyűs hangszer bal kéz szólamát erősíti, s bizony a hegedűnek sem jut sokszor egyéb feladat, minthogy a jobb kéz szólamát akusztikailag megerősítse azáltal, hogy a hamar elcsengő zongorával együtt játszva annak kizengését meghosszabbítja; időnként kap csak önálló anyagokat. Mivel a cselló szerepe a legszerényebb, nyugodtan el is lehet hagyni, ekként a trióból két hangszeren is korrektül megszólaltatható duó jön létre. 
Haydn életművében, a kor zenei gondolkodásának megfelelően a billentyűs szonáták, a triók és a kvartett-divertimentók egyetlen, meglehetősen laza műfajba rendeződnek. E műveket elsősorban magáncélú muzsikálásra szánták, érzelmes, szórakoztató jellegű zenékről lévén szó; elképzelt előadójuk pedig az a billentyűs játékos, aki vagy egyedül, vagy egy-két zenésztársával, saját örömére, esetleg kis házi koncert keretében szólaltatja meg őket. A most felcsendülő g-moll trió mindazonáltal kiemelkedik a korai művek átlagából komoly hangvételével, mondanivalójának súlyával. Három tételből áll: egy Moderato tempójelzésű, mozgalmas nyitótételből, melyben a hegedű a szokottnál nagyobb részt vállal a zenei folyamat bonyolításában. Ezt követően egy méltóságteljes tartású, időnként érzelmes kitörésekkel tarkított Menuet szól, finom és dallamos Trióval. Zaklatott hangvételű, Presto tempójelzésű Finale csendíti ki a művet. 

Köszönöm a figyelmet, hadd hívjak szeretettel mindenkit sorozatunk következő hangversenyeire!