SUKORÓI ZENEI NYÁR 
2010

IV. hangverseny

2010. augusztus 14.

Musculus Vocalis Kamarakórus (műv. vez.: Burján Orsolya) és Kiss Dániel – orgona

Sok szeretettel köszöntöm a Sukorói Zenei Nyár 2010 hangversenysorozat záró estjén megjelent kedves zenebarátokat! Mai koncertünk meggyőződésem szerint jól reprezentálja fesztiválunk fontos célkitűzéseit: egyfelől törekszünk rá, hogy a komolyzenei műfajok minél nagyobb választékát kínáljuk kedves vendégeinknek – nos, kóruszenét még nem hallottunk az idén, ezt a hiányosságunkat mindjárt pótoljuk! Másfelől lehetőség szerint minél több fiatal muzsikusnak szeretnénk megadni a fellépés lehetőségét ezen a gyönyörű helyen: ezúttal egy kiváló énekegyüttes s a házigazda jogán a templom fiatal orgonistája lép Önök elé. 
A Musculus Vocalis Énekegyüttes a polifon zene születésének időszakába vezetett vissza bennünket a hangversenyt indító két rövid tétellel. A folytatásban sorra vesszük a vokális zene nagy korszakait a reneszánsztól egészen napjainkig: több évszázadon és országon át vezet zenés utazásunk az együttes és Burján Orsolya kalauzolásával.

Az első két kórusmű alkotója a reneszánsz kóruszene, egyben a katolikus egyházzene reprezentáns alakja, az úgynevezett római iskola Palestrina mellett másik legfontosabb mestere, Thomás Luis de Victoria. A névből már sejthetik, hogy a zeneszerző nem olasz nemzetiségű: a spanyol zenetörténet egyik büszkesége ő, 1548/50 körül született Ávilában, de 1565-től Rómában tanult, ahol 1575-ben pappá szentelték, szent hivatása mellett azonban zenetanárként és karnagyként is tevékenykedett. 1585-ben visszatért hazájába, ahol a császári udvar elismert muzsikusaként dolgozott tovább 1611-ben bekövetkezett haláláig. Az egyházzene területén több műfajban alkotott (miséket, Magnificatokat, Requiemet, motettákat komponált többek között), stílusában igen közel állva Palestrinához. Most két latin nyelvű műve csendül fel Ave Maria és O Magnum mysterium szövegkezdettel. 

Spanyol zene után következzék francia: Antoine de Bertrand Je suis un demi-Dieu című kórusművét halljuk. A francia zeneszerző 1540 körül született, s 1581-ben halt meg Toulouse-ban. Zenei stílusára leginkább Lassus gyakorolt hatást. Híresek voltak a kiváló költő, Ronsard verseit megzenésítő chansonjai, melyeket három kötetben adott ki. Most felcsendülő műve a szólamok együttes mozgásán alapuló, egyszerű szerkezetével, dallamosságával és ritmusának finom lüktetésével tűnik ki, mely pontosan követi a francia nyelv lejtését.  

A nagy zenésznemzetek sorában Itáliába érkezünk: a 16. században élt, Bolognában született Filippo Azzaiolo Aldi dolce ben mio című darabja szól. A zeneszerző 1557 és 1569 között Villote del fiore címmel igen fontos, három kötetből álló gyűjteményt jelentetett meg Velencében, mely hangulatos világi kóruszenét tartalmazott: ide tartozik most felcsendülő, nagyon hangulatos és lendületes kis darabja is, mely stílusában az előbb hallott francia chanson párja: érdemes azonban felfigyelni rá, hogy a melódiák mennyivel lágyabbak, behízelgőbbek, ugyanakkor mennyi belső izzás feszíti őket – igazi olasz zenét hallunk.

Minden idők egyik legnagyobb zeneszerzője, az egyházi, a világi és a színházi zene géniusza, az 1567 és 1643 között élt, Cremonában született, Velencében elhunyt Claudio Monteverdi egyik leghíresebb madrigálja lesz következő műsorszámunk. A mester életében nyolc madrigálkötetet jelentetett meg (az elsőt 1587-ben, az utolsót 1638-ban), a kilencedik posztumusz kötet halála után látott napvilágot (1651-ben). A 16–17. század legreprezentatívabb világi műfaja, az olasz nyelvű, többszólamú madrigál valóságos kincsesháza ez a fantasztikus zenéket tartalmazó sorozat. A Zefiro torna szövegkezdetű darab az 1614-ben publikált 6. madrigálkötetben kapott helyet, benne lendületes, könnyedén táncos frázisok festik a szöveget, majd a darab második felében igen expresszív harmóniák csendülnek fel, szintén a szöveg értelmét visszaadandó.

Már csak Németország hiányzik a sorból: Johann Hermann Schein Ich freue mich im Herren kezdetű darabja képviseli gazdag zenetörténetét. Schein Monteverdi fiatalabb kortársa volt: 1586-ban született az Érchegységben (Grünhain bei Annaberg) és 1630-ban hunyt el Lipcsében. Drezdában, Naumburgban és Lipcsében tanult (utóbbi városban az egyetem jogi karán), majd 1615-ban Weimarban udvari karmester, 1616-tól a lipcsei Tamás-templom kántora, zeneigazgatója, ebbéli minőségében J. S. Bach elődje lett. Nagyjelentőségű alkotásokat hozott létre úgy az egyházi, mint a világi zene területén: a többszólamú motetta, az olasz eredetű szólóműfajok, de a hangszerkíséretes dal és a zenekari szvit műfajában is számon tartják tevékenységét. Most felcsendülő műve táncos lendületű és komoly, ünnepélyes hangvételű szakaszokat egyaránt felvonultat. 
  
A kórusművek sorát megszakítva két orgonadarab csendül fel Kiss Dániel előadásában. Elsőként egy barokk mester művét halljuk: Dietrich Buxtehude g-moll prelúdiumát. Buxtehude 1637-ben született (szülőhelyének megállapításában a mai napig nagy a bizonytalanság) és 1707-ben halt meg. Tevékenysége elsősorban Lübeck városához köthető: 1668-tól haláláig (tehát 39 éven át) az ottani Marienkirche orgonistájaként működött. 
Lübeckben 1646-tól az adventi vasárnapok délutánján öt alkalommal nyilvános hangversenyeket rendeztek. E koncerteket, melyeken többek között nagyobb szabású oratórikus művek is elhangzottak, Buxtehude igen magas szintre emelte – a híressé vált alkalmak a német zenészek legkiválóbbjait (többek között Bachot és Händelt) inspirálták arra, hogy Lübeckbe zarándokoljanak zenét hallgatni, tanulni. A mester expresszív zenei stílusa (mely egyértelműen az észak német orgonahagyományt folytatja) kimutathatóan óriási hatást is gyakorolt Bachra, aki szabadságát önkényes módon hetekkel hosszabbította meg, hogy minél többet magába szívhasson Buxtehude hatalmas elméleti és gyakorlati tudásából. A g-moll prelúdium öt részes kompozíció: improvizációszerű bevezetés, hasonlóan kötetlen középső szakasz és zárórész között két kötött szerkezetű fugato kap helyet benne. 

A barokkot követően a klasszika mesterei nem érdeklődtek különösebben az orgona iránt: a hangszer irodalma úgy mennyiségében, mint minőségében kissé vissza is esett. A romantika zeneszerzői azonban újra felfedezték a „hangszerek királynőjét”, s számos remek darabbal gazdagították repertoárját. A német romantika óriása, Johannes Brahms (1833–1897) zenéjében az orgona mindazonáltal sokáig nem játszott szerepet: 1896-ban, halála előtt néhány hónappal komponálta 11 orgona korálelőjátékát, melyek op. 122 sorszámmal, már posztumusz jelentek meg. Ezek a Bach szellemétől áthatott, komoly, elmélyült, személyes hangú és megrendítő művek zárják le hatalmas életművét. Most az egyik legismertebb evangélikus korál, a „Herzlich tut mich verlangen” szövegkezdetű ének dallamára írott mű hangzik fel, melyet magyar szövege: 

Ó Krisztusfő, te zúzott, te véres szenvedő, Te töviskoszorúzott, kigúnyolt drága fő, Ki szépség tükre voltál, ékes, csodás, remek, de most megcsúfolódtál: Szent Fő, köszöntelek!

Műsorunk második felében újra az énekegyüttesé a főszerep, amely a 20. század kóruszenéjéből nyújt át nekünk pompás válogatást. 
 
Elsőként a 20. századi francia zene kiváló alkotója, Maurice Duruflé két művét halljuk. A zeneszerző 1902-ben született és 1986-ban halt meg. 17 évesen került Párizsba, 1920-tól a Conservatoire hallgatója volt. 1929-ben egy párizsi templom orgonistája lett: állását egészen 1975-ig betöltötte, emellett 1943–70 között a Conservatoire tanáraként működött. Nevét igazán ismertté 1947-ben komponált Requiem-je tette, mely mind a mai napig legtöbbet játszott műve. 1975-ben (második feleségével együtt) autóbalesetet szenvedett, ezután alig hagyta el lakását 1986-ban bekövetkezett haláláig. Duruflé rendkívül önkritikus személyisség volt, ennek köszönhető, hogy viszonylag kevés műve jelent csak meg – a kompozíciók kis számáért azonban bőven kárpótol minket zenéje kivételes minősége. Most felcsendülő friss hangzású, finom harmóniavilágú motettái igazi örömet jelentenek előadónak-hallgatónak. Az Ubi caritas latin szövegű kompozíció, 1960-ban keletkezett a Négy motetta (op. 10) részeként; a Notre Pére (vagyis a Mi Atyánk) francia szövegre íródott, a vegyes kari verzió 1978-ból való. 

Arvo Pärt 1935. szeptember 11-én született az észtországi Paideben. Rakvereben nőtt fel, itt kezdte meg zenei tanulmányait. 1958 és 1967 között az Észt Rádió hangmérnökeként dolgozott, illetve filmzenéket írt. Ez idő alatt Heino Eller irányításával zeneszerzést tanult a Tallinni Konzervatóriumban, ahol 1963-ban szerezte meg diplomáját. Korai művei Sosztakovics és Prokofjev hatásáról tanúskodnak, 1960 és 1971 között írott darabjait tizenkét hangú struktúrák, a szeriális és aleatorikus technikák alkalmazása jellemzi. A hetvenes években – részben a gregorián zene, illetve a 14–16. századi francia és németalföldi zeneszerzők műveinek hatására gyökeres változás állt be Pärt stílusában. „Felfedeztem, hogy elég, ha csupán egyetlen hangot szólaltatnak meg gyönyörűen. Ez az egyetlen hang, vagy egy csendes ütés, vagy egy pillanatnyi csend megvigasztal. Nagyon kevés elemmel dolgozom: egy hanggal, két hanggal… Egyszerű anyagokból építkezem – egy hármashangzattal, egy bizonyos tonalitásban. A hármashangzat három hangja harangokhoz hasonlít, ezért hívom [ezt a kompozíciós eljárást] tintinnabuli-nak.” (A latin eredetű „tintinnabuli” szó harangocskákra utal.) Pärt neve ebben az időben  Nyugaton is egyre ismertebbé vált. 1980-ban feleségével és két fiával elhagyta hazáját, kiadója segítségével először Bécsbe költözött, majd egy évvel később Nyugat-Berlinben telepedett le, ahol jelenleg is él. Észtországból való távozása óta elsősorban egyházzenei kompozíciókat ír, melyek rendkívül népszerűek a világ valamennyi koncerttermében. Most Mother of God and Virgin című darabja csendül fel, melyet oroszul énekel el a kórus: friss és tiszta harmóniák, lendületes ritmika jellemzik a kompozíciót. 

A kortárs magyar zeneszerzés egyik legnépszerűbb, legtöbbet előadott reprezentánsa az 1947-ben Marosvásárhelyen született Orbán György. A komponista 1973-ban diplomázott a kolozsvári Zeneakadémián, majd 1979-ig, Magyarországra való áttelepüléséig zeneelmélet-tanárként működött. 1983 óta a Liszt Ferenc Zeneművészeti Egyetem (vagyis a Zeneakadémia) professzora. Zenéjét rendkívül kellemes, kicsit a populáris zene irányába mutató harmóniavilág jellemzi, különleges előszeretettel fordul a vokális műfajok felé. Most három rövid darabját halljuk: Ave Maria, Mint mellékdal, A Paprikajancsi szerenádja.

A következő mű szintén észt zeneszerző alkotása: Veljo Tormis Piirileikkilaulu című darabja egy észt népdal szellemes feldolgozása. 

Hangversenyünket Pászti Miklós Csángó-magyar szerelmi dalok című kompozíciója csendíti ki. Az 1928–1989 között élt zeneszerző több évtizedes pályafutása során elsősorban énekkarok vezetőjeként tevékenykedett, így 1964–1985 között a Magyar Állami Népi Együttes énekarának vezetőkarnagya, majd 1985-től a Magyar Állami Énekkar alapító karigazgatója is volt. A 20. század magyar zenéjébe értelemszerűen nagy szakmai tudással és igen invenciózusan megírt kórusműveivel írta be a nevét. Mint a BM Duna Művészegyüttes, a Budapest Táncegyüttes és az Állami Nép Együttes karnagya Pászti különleges affinitással fordult a népdalfeldolgozás Kodály és Bartók által oly magas művészi színvonalra emelt műfaja felé. Most felcsendülő műve is ebbe a kategóriába tartozik.

Nagy tisztelettel köszönöm meg a kitüntető figyelmet, a Sukorói Zenei Nyár 2010 hangversenyei iránt megnyilvánult érdeklődést! Szeretettel várunk mindenkit jövőre, a Sukrorói Zenei Nyár 2011 hangversenyein!