Időpont: 2005. július 20. reggel 9.00-10 .30
Helyszín: Csillagpont Tábor, Nagyszínpad
Esemény: Főelőadás
Alapige: „ÉN veled vagyok”(Ésaiás 43.1-5)
Téma: ÉN veled vagyok c. előadás (kivonatos jegyzet)
Előadó: Berkesi Gábor lelkész (Budapest-Pozsonyi út)

Az első kérdés, amit gyakran fel szoktak tenni az emberek: Van Isten? Szép magyar nyelvünk –de  említhetjük akár a többi nyelvet is- különböző stílusokban említi Istent. Ha valamit vagy valakit említenek, akkor az létezik, hiszen nem létező dolgokról automatikusan nem szoktunk beszélni.

Emberi életünk energiájának kb. 20%-át használjuk fel… A többiről nem tudunk, ezért azt hisszük, hogy nincs. Van úgy, hogy csak utólag tűnik fel nekünk, hogy adott szituációban Isten végig velünk volt. Például él egy ember ezen a bolygón, aki sokakhoz hasonlóan azt gondolja, egyedül ő képes befolyásolni élete eseményeit. A fia születésénél viszont nem így történt. A terhesség mind a kilenc hónapját végigfeküdte a felesége a kórházban. A szülés rendben folyt le, az anya is végig jól érezte magát, egészséges volt. Az apa örült az események ilyetén alakulásának. Amikor megkérdezték tőle, milyen nevet ad a gyereknek, ő az Emánuel nevet választotta, ami azt jelenti, velünk az Isten. Az apuka ez utóbbiról „természetesen” nem tudott. Ő csak azért választotta ezt a nevet, mert jól passzolt a vezetéknevéhez. Amikor informálták a név jelentéséről, először elszörnyedt, tudniillik utálta a keresztényeket és Istenben sem hitt. Kicsit később elgondolkodott: Tulajdonképpen a gyerek neve passzol a viselőjéhez, mivel a felesége veszélyeztetett terhesként mind a kilenc hónapot komplikációmentesen feküdte végig a kórházban, a szülésnél sem történt semmi baj, a gyerek pedig fiú és egészséges. Apuka rájött, hogy ezt az eseménysort bizony nem ő befolyásolta…
Velünk az Isten. Típushelyzet: (ezerféle van ilyen, ki-ki helyettesítse be vagy egészítse ki a sajátjával) Elhagyatott helyre kerülés lelkileg vagy fizikailag, fogság, lassú halálra ítéltetve…
Az is elég, ha csak úgy érzed, hogy ilyen helyzetben vagy. A megoldás: mindig jusson eszedbe az, hogy „Ne félj, én megváltottalak, neveden hívtalak, enyém vagy.” Ettől a fent említett 20% előbb-utóbb felmegy minimum 40-re, de akár 100%-ra is.
Az elég-ha-úgy –érzed-ilyen-helyzetben-vagy-szituációkra jó példák a különböző gátlások, félelmek. Ezek valójában kortól, nemtől, nemzetiségtől stb. függetlenek.  Ha iszonyodsz valamitől, szinte biztos, hogy egyszer belekerülsz. Pl. víziszonytól szenvedő egyén beleesik a vízbe. Mit csinál? Általában elkezd őrülten kapálózni, kisvártatva észreveszi, hogy kint van a parton. Ez nem volt véletlen. Aki fél valamitől, nagy eséllyel kerül bele a helyzetbe, amitől fél, mégis megbirkózhat vele, mert ha nem adja fel a megoldás keresését, és kéri az Urat, Ő segít. Gátlások esetén is ugyanígy segíthet Isten. Az előadó itt elmesélt egy esetet, amely egy beteg emberről szólt, akinek nagyon jó képességei voltak. Az illető felvételt nyert az egyetemre és mivel gátlásai miatt nehezen tudta kiadni a tudását, majdnem minden kollokviuma rosszul sikerült. Végül mégis elérkezett az államvizsgáig. Tudta, ha itt nem sikerül megszólalnia, nyolcévi kemény munkája vész oda. Nagy volt tehát a tét. Mivel egy keresztény gyülekezet tagja volt, kérte a társait, hogy imádkozzanak érte az ominózus napon. Megtették. Emberünk sikeres vizsgát tett, így gátlásai mögül kibontakozhattak képességei. 
Igen. Mi, a kívülállók is tehetünk embertársainkért. Persze legfőképpen mindig Isten az, aki tehet bármit is.
 Van Isten? Szép magyar nyelvünk –de  említhetjük akár a többi nyelvet is,- különböző stílusokban említi Istent. Ha valamit vagy valakit említenek, akkor az létezik, hiszen nem létező dolgokról automatikusan nem szoktunk beszélni.
A sok tagadás ellenére „úgy látszik” van, hiszen emlegetjük. Legtöbbször akkor vesszük észre a létezését, amikor nem az történik az életünkben, amit mi elterveztünk, hanem esetleg valami egészen más. A legtöbb ember ilyenkor általában az ég felé rázza az öklét, perlekedik, vádolja az Urat. Nagyon kevés ember veszi észre a jót is az életben, még kevesebben köszönik meg azt. Mert az olyan természetes, hogy minden jól sikerül. Ha perlekedés közbeni és a „megköszönéses esetek” arányát összehasonlítjuk, láthatóvá válik, hogy az emberek többször veszik észre Isten létezését sikertelenség, mint siker esetén. Tehát-ha eszerint néznénk- az emberek legtöbbjének fejében jelenleg az a nagy helyzet, hogy ökölrázáskor van Isten, a jó helyzetek pedig „csak úgy” jönnek maguktól…
A legtöbb keresztyén azért jár a templomba, azért olvas Bibliát, azért jött ebbe a táborba, mert keresi Istent. Az Istenkeresés értelmiségi körökben már-már státusszimbólum lett. Nos, ezt akár úgy is nevezhetnénk, hogy „értelmiségi nyafogás”. „Én keresem Istent, tehát én már nem vagyok problémás, és minden hibámat elrejthetem magam elől eme a paraván mögé. Mintha nem is léteznének. Erre is van megoldás: hagyd, hogy Ő szólongasson téged! Így is lehet keresni Istent.  
József Attilára sokáig ráfogták, hogy ateista, valójában Istent kereső ember volt a dolog előbb említett pozitívabb értelmében.(Itt elhangzott József Attila: Nem emel föl c. verse.) 
Berzsenyi Dániel már nem csupán kereste Istent, de definiálta. (Berzsenyi Dániel: Fohászkodás) 

Isten kiiktatásának az életből egy másik „nagyon jó” eszköze a ráció, a tudomány. A Második Világháború után kétféle embert tartottak számon: egyik az idealista (butuska, múltban járó), a másik viszont a materialista (haladó) Idealista besorolást általában a keresztények kaptak, míg a materialista besorolást az Isten megtagadó emberek. 
A forró víz a fizika törvényei szerint akár meg is fagyhat a gázlángon - ilyen is van. Ma már – úgy néz ki – a tudomány meghajolni látszik Isten előtt. (Pl. Szentgyörgyi Albert)

Isten más módokon is kommunikál velünk. Olyat is tehet, hogy megparancsolja: „Az egész várost irtsd ki!” (Jerikó) Vagy: „Öld meg a Baál papjait!” Isten személyválogató? Nem! 
Megtörtént az is, hogy amikor Jézust elfogta Jeruzsálemben a „helyi skinhead-csapat” és Péter védeni akarván Őt, kardot rántva levágta az egyik ember fülét, Jézus azt mondta Péternek, „Tedd hüvelyébe kardodat!” Érdekes, hogy ezt mondta, hiszen itt meg a saját testi épsége került veszélybe, mégsem hagyta, hogy megvédjék. Hogy van ez? –kérdezhetnénk. Nagyon egyszerű. Nem Isten változik, hanem mi változunk, Ő csak alkalmazkodik hozzánk. Kinek-kinek a maga nyelvén beszél. A nomád, farkastörvényekhez szokott kánaánita népekhez az Ószövetség történeteiben a farkastörvények nyelvén szól, vagyis amennyiben nem térnek meg kiirtja őket. A fejlettebb gondolkodású rómaiakhoz, zsidókhoz az Újszövetségben a békülés nyelvén szólt, mert tudta, ők azt a nyelvet beszélik. 
Apropó: egy fizikushallgató szünidőben felcsapott gondozónak az egyik óvodában. Szegény ovisoknak elkezdett a kvantumelméletről beszélni, és csodálkozott, hogy azok nem értették. 
Ahogy változik az ember, úgy fejlődik a nyelv is, amelyen Isten beszél velünk. 
Következő kommunikációs forma: „Én veled vagyok!” Lehet, hogy az Úr nem úgy segít nekünk, ahogy azt mi elterveztük, sőt vannak esetek, amikor az ember szivettépően könyörög az Atyához, mégsem segít semmit. A szomszédnak bezzeg igen. Hogy van ez? Hiszen azt mondta, velünk van! Vagy mégsem? Valóban nem mindig úgy segít, ahogyan azt mi szeretnénk, de mindig ad erőt ahhoz, hogy a helyzetet elviseljük, netán ahhoz is, hogy ha nem adjuk fel, végül megoldjuk. Ez mindig Rajta múlik. 

Démonizált, elégedetlenkedő világban élünk. Aki nem panaszkodik, bolondnak nézik. Nekünk mégsem kötelező beállni ebbe a sorba. Mi tudjuk, hogy Isten velünk van. 
Végül: A mai világ kábít. Showműsorok, reklámok, szuperbuli-közvetítések, szerencsejáték-sorsolások mind azt sugallják: „Te és a problémáid valójában nem kelletek nekünk. Nekünk csak a pénzed kell! Ha nem vagy tökéletes, nincs értelme a létezésednek. Előttem borulj le, függj tőlem és csak nekem szolgálj! A hírműsorokat is említhetjük. Ha nincs vér a sztoriban, nincs neki show-értéke, nem érdemes bemutatni. Emberek halála csupán látványműsorrá degradálódik. Ez a szemlélet hat a hétköznapi emberekre is. Számtalan eset közül csak kettő: mindkét esetben a család egyenes közvetítésben nézi mások szenvedését a TV-ben. Az első közvetítésben nem halt meg senki. A válasz: - Nem halt meg senki! Akkor miért mondták be a balesetet? 
A második helyzetben a család vacsora közben nézi a híradóban az egyenes közvetítést az iraki háborúról. Éppen bombáznak egy létesítményt. Apu felkiált: - Nézd má’ Anyu! Hú de eltalálta! - meghaltak? Nem baj!

A világ ma sem istentelenebb, mint korábban volt, csupán nincs a „kirakatban” Isten keresése. 
Korunk embere is keresi a szeretet, Istent, a jót az életében. Ez viszont nem show-téma, nem lehet eladni. 

 Kivonatosan lejegyezte: Jakab Katalin Adrienn, táborlakó.
Debrecen, Dorcas-camping, 2005. július 20.