Az én kedvencem, a Pillanat így kezdődik
Én, költő Saboas, aki régen nem vagyok költő, akartam még egy legutolsó verset írni, amely részint az én hexameterben fogalmazott nekrológom, részint egy nemzedék sírfelirata. Ennyit tudok, ennél se több, se jobb nem telik a mesterségemből, ennek a megírására hívtak el a frivol mennylakók, akik jóleső borzongással figyelik saját gaztetteik rögzítését. Bárkinek joga van megfogalmazni a saját nekrológját, aki megmentése érdekében senki se mondta ki Eszkiesz istennő rettenetes nevét, vagy ha mégis, csak úgy és csak akkor, amikor voltaképpen már nem is volt aktuális.
Egyébként: lectori salutem!
Köszöntöm az olvasót.
Invocatio Én, költő Saboas, kit nemzett pásztor Alexis, szült a kilenclyuku híd peremén rejtőzve a sásban Lencins, Chortobagos folyamisten lánya, a nimfa, Eszkiesz istennő, nevedet most szertekiáltom: jöjj segedelmemre, Creusát keresem Ilionból. Ostrom lángjai közt meghalt, így írta le Maro, nem hiszem el ma se, mit nem hittem gyermeki fejjel, és keresem Creusát hat hosszú évtized óta. Nincs nyoma. Ám ha vezetsz, teneked tárulhat a Múltak érckapuja, lépd át velem és teljék be a törvény, hogy aki fennszóval kér téged, Eszkiesz úrnő, s mondja, segíts, segited, de mihelyt hő vágya betellett, megfizet érte szegény titkos, nevenincs iszonyattal, vagy belehal, mire megkapja, mert csalfa a Végzet. Lásd, tudom én, mikor esd, mit vállal a földi halandó. És mégis hozd el Creusát, és fossz ki cserébe, bár csak a lét az enyém már, úrnőm, orcapirulva, kinálom, hisz minden mást elvittek az Órák, ifjú szép arcom, ép lelkem drága derűjét, testi erőm és fürge agyamnak szikraesőjét, és aki fontos volt számomra, föld fedi mindet, mit vihet el tőlem, koldustól, isteni átok? Hát ha a létem elég, vedd el, csak álljon elébem, kit hat évtizede keresek, a trójai asszony. Eszkiesz istennő, Creusát keresem Ilionból!"
|