Kedves L & Sz!
Valahol (...éppen itt, minálunk...) attól tartok, hogy a "de szép volna, ha..." kategóriába tartozik az az "álom", hogy a képzés során, vagy végén a teológósok/teológusok
![Wink :wink:](./images/smilies/icon_wink.gif)
saját képességeik és bölcs pofaszőreik bölcs tanácsa szerint besorolják magukat "fegyvernemenként"...
A sokat emlegetett "nagybetűs élet" nemcsak a bárányok hallgatását képes felülírni (amikor sül, ugyanúgy serceg, mint a visongó disznó, avagy a bőgő marha...) - hanem a gyakorlati szükség okán valahogy úgy néz ki a dolog, hogy:
amikor sok üres lelkészi állás van - sokan érzik lelkésznek hivatva magukat, és kevesen, vagy alig teológusnak; - amikor kevés/semmi üres hely a helyzet, akkor sokan érzik teológusnak és kevesen lelkésznek magukat. Amire még akár azt is lehetne mondani, hogy jól is van, mert alkalmazkodás a helyzethez. (De engem arra emlékeztet, hogy mivel Budapest az állandóan Budapest, ezért minden helyzetben általában sokan érzik speciálisan "Budapestre elhivatottnak" magukat...
![Crying or Very sad :cry:](./images/smilies/icon_cry.gif)
)
Vagyis a magam részéről attól tartok, hogy kisebb mértékben múlik Isten Szentlelkén az ügy, mint kellene (bár akiknél igen, azokért a kevesekért is hálásak lehetünk, mert belőlük tényleg jó: Lélek vezette "szolgák" lesznek, bármely területen...) és nagyobb mértékben az emberi lelkületen - amelyről tudjuk ugyan, hogy "csodákra képes" - de ezek a csodák nem bibliai csodák, hanem csak csodálkozásra késztető emberi balgaságok! (bocs!)
Én általában azt szoktam feltételezni - jobb híján
![Crying or Very sad :cry:](./images/smilies/icon_cry.gif)
- , hogy olyan mértékben tudják a teológus-/lelkész-jelöltek megtalálni a nekik való helyet, amilyen mértékben a "mi egyházunk"
((két párhuzama: a drBarthatibor-féle: "az én egyházam!" - és az olasz kif: "cosa nostra"="a mi ügyünk"
![Wink :wink:](./images/smilies/icon_wink.gif)
))
képes saját helyzetének magaslatán (avagy mélypontján
![Embarassed :oops:](./images/smilies/icon_redface.gif)
) állni.
Ezzel együtt azért nem tartom reménytelennek a helyzetet - mert alapjában véve
NEM rajtunk múlik! - Nem ember "téríti meg" az ő embertársát, csak szolgája lehet IStennek a megtérítés munkájában/folyamatában - és ahogyan látjuk a Jézust körülvevő sokaság bibliai példájából (meg az egyháztörténelem folyamatából) Isten azért mindig gondoskodott arról, hogy legyen az embereknek lehetőségük a Neki való engedelmességre - még előbb: a Hozzá való megtérésre - és ezért mindig voltak, vannak és lesznek: megtérők és szófogadók. Ők azok, akik "megtalálják" a helyüket - amikor rátalálnak az egyenes, de keskeny útra, az oda vezeti őket (is).
Tehát a magam részéről inkább reménykedek az Isten munkájában, mint a mi emberi ügyességünkben... - tudva persze, hogy ez utóbbinak azért jó volna minél inkább Istenre figyelő, és Tőle függő emberi tevékenységnek lenni/válni.